EVON NATURA 2000 ALUEEN JÄRVET 
TIETOA JA TEHTÄVIÄ
Katja Määttänen

Alkusanat
Tämä opetuspaketti sisältää Evon alueen järviin liittyvää materiaalia. Paketti toimia oppaana Evon järvien tutkimiseen. Opettaja voi valita kiinnostuksensa ja luokkansa tason mukaan sopivimmat aiheet ja tarvittaessa soveltaa niitä mahdollisuuksien mukaan. Paketin loppuosasta löytyy sanasto sekä internet-sivujen osoitteita lisätiedon hankkimiseen. Vesiaiheisia kokeita ja ohjelmaa löytyy myös Luutajoen Taimenpolun opetuspaketista.

Kerrostuminen
Tehtäviä ja toimintaa
Luokka jaetaan kahteen ryhmään. Ensimmäinen ryhmä valitsee listasta 1 (Evon humuspitoiset pikkujärvet) itselleen tarkkailtavan järven ja toinen ryhmä listasta 2 (Evon kirkkaat järvet). Jos luokka on iso,  voidaan ottaa vielä kolmas ryhmä, joka tarkkailee jotain Evon lähdejärvistä (lista 3). Oppilaat mittaavat järvistä lämpötiloja ympäri vuoden esim. viikon välein. Samalla voidaan tarkkailla myös näkösyvyyttä ja ottaa vesinäytteitä. Koko vuotta ei ole pakko tarkkailla. Tärkein tarkkailuaika on keväällä jäiden lähdettyä. Ryhmät vertailevat tuloksia keskenään. Jos vesien lämpenemisessä oli eroja, pohditaan syitä siihen. Alaluokkia opettaja voi johdatella ja antaa vinkkejä esim. laittamalla tumman ja vaalean levyn aurinkoon (tumma lämpenee nopeammin/lämpimämmäksi). Tummien humusvesien pitäisi lämmetä nopeammin pintaosistaan kuin muiden järvien. Lähdejärvet lämpenevät hitaimmin, koska niihin purkautuu koko ajan kylmää pohjavettä. Lämpiämiseen vaikuttaa myös järven sijainti, koko, tuulet ja kevään lämpötilat.

Kerrostumisen voi selvittää laskemalla vedenkestävä johdollinen mittari veteen ja ottamalla metrin välein lukema ylös. Jos ei ole veteen laskettavaa mittaria, voidaan veden lämpötilakerrostuminen todeta ottamalla vesinäyte tietyltä syvyydeltä ja mittaamalla sen lämpötila nopeasti. Näyte voidaan ottaa millä tahansa pullolla, johon saadaan korkki kiinni laskun ajaksi, jotta pulloon ei mene vettä kuin vasta halutulla syvyydellä. Kun pullo on oikealla syvyydellä, kiskaistaan korkki irti, jolloin pullo täytyy vedellä. Pullo pitää nostaa nopeasti ylös, jotta sen sisältö ei ehdi lämmetä ylemmissä vesikerroksissa tai ilmassa. Näytteenottoon ei voi käyttää suurisuista astiaa, koska nostettaessa näytevesi pääsee vaihtumaan.

Jos mittaria eikä venettä ole käytössä, voidaan lämpötilojen vaihtuminen todeta yksinkertaisesti uimalla. Innokkaimmat oppilaat haluavat mennä uimaan melkein heti jäiden lähdettyä. Alkuun lämpötiloja on kuitenkin parempi tarkkailla pelkän mittarin avulla. Vaakatasossa uimalla oppilaat pysyvät lämmenneessä pintavedessä. Noustessaan vedessä pystyyn oppilaat huomaavat, että jalat joutuvat kylmään veteen. Sopivin välein tehdyillä uintireissuilla voidaan seurata veden lämpenemistä ja kylmän veden rajan siirtymistä syvemmälle. Viimeiset kokeet voidaan tehdä sukeltamalla, jos harppauskerrosta ei enää muuten huomaa.

Liuotetaan sinistä vesiväriä puolikkaaseen lasilliseen mahdollisimman kylmää vettä. Toiseen lasilliseen laitetaan mahdollisimman lämmintä (lähes kiehuvaa, jos on mahdollista saada) punaisella vesivärillä värjättyä vettä. Lämpimän veden voi jättää värjäämättäkin. Lämmintä vettä kaadetaan varovasti kylmää vettä sisältävään lasiin. Lämpimän veden pitäisi jäädä kylmän veden päälle, jolloin värierot näkyvät selkeästi. Hetken kuluttua vesi muuttuu lämpöerojen tasaantuessa violetiksi tai vaaleamman punaiseksi riippuen käytettiinkö toisena vetenä sinistä vai väritöntä vettä.

Kemiallista kerrostumista voidaan kokeilla liottamalla suolaa veteen ja värjäämällä se vesivärillä. Suolavesilasiin kaadetaan varovasti suolatonta mutta yhtä lämmintä vettä. Suolaveden pitäisi jäädä sekoittumattomana pohjalle.

Lista 1(humuspitoiset metsäjärvet)
Horkkajärvi
Alinen Rautjärvi
Ylinen Rautjärvi
Keskinen Rautjärvi
Rahtijärvi
Pitkänniemenjärvi
Majajärvi
Haukijärvi
Hautajärvi
Särkijärvi
Huhmari

Lista 2 (kirkkaat metsäjärvet)
Valkea Mustajärvi
Opiston Valkjärvi
Haarajärven Valkjärvi

Lista 3 (lähdejärvet)
Syrjänalunen
Karvalammi

Kerrostuminen 
Veden tiheys riippuu lämpötilasta. Noin 4-asteinen vesi on kaikkein painavinta, kun taas sitä kylmempi tai lämpimämpi vesi on kevyempää. Järven vesi kerrostuu lämpötilan mukaan siten, että pohjalla on aina painavin vesi. Pohjan tuntumassa vesi onkin lähes aina noin 4-asteista. Kesällä pinnalla on lämmintä (yli 4-asteista) ja talvella kylmää (alle 4-asteista) vettä.

Talvella järven pintakerros jäätyy. Jääpeite toimii eristeenä ja estää järven jäätymisen kokonaan talven aikana. Veden lämpötila on jään tuntumassa lähellä nollaa, mutta lämpötila nousee 4 asteeseen pohjaa kohti mentäessä. Järvessä vallitsee talvikerrostuneisuus, jolloin pohjassa on lämmintä vettä ja pinnan läheisyydessä kylmää.

Keväällä jäiden sulettua vesi alkaa vähitellen lämmetä pinnasta. Pintaveden lämmetessä 4-asteiseksi, se muuttuu muuta vettä painavammaksi ja laskeutuu pohjaan. Hieman syvemmällä ollut kylmempi ja kevyempi vesimassa nousee vuorostaan pinnalle lämpiämään ja hapettumaan. Kevättäyskiertoa jatkuu kunnes koko vesipatsas on 4-asteista. Myös kovat tuulet voivat sekoittaa vesipatsasta. Pienissä ja tuulilta suojatuissa järvissä kevättäyskierto saattaa mennä ohi parissa päivässä. Kierto voi jäädä kesken, jos pintavesi lämpiää nopeasti ja ehtii kerrostua. Tällöin koko vesimassa ei ehdi kiertää kunnolla ennen kerrostumistaan.

Kesällä järven pintakerros lämpiää nopeasti. Lämmennyt vesi kerrostuu raskaamman pohjaveden päälle. Vesi ei enää kierrä, koska lämpötilaerot ovat suuret ja raskain vesi on jo pohjalla. Järveen syntyy kesäkerrostuneisuus. Kylmän alusveden ja lämpimän päällysveden väliin jää välivesi eli ns. harppauskerros, jossa veden lämpötila vaihtuu lyhyellä matkalla lämpöisestä kylmään syvemmälle siirryttäessä. Harppauskerros painuu syvemmälle veden lämmetessä. Lämpiminä kesinä virtauksettomat ja tuulilta suojatut matalat järvet saattavat lämmetä niin hyvin, että niissä ei ole lainkaan harppauskerrosta tai kylmempää pohjavettä.

Syksyllä kelit viilenevät ja pintavesi alkaa jäähtyä. Jäähtyessään pintavesi muuttuu painavammaksi ja painuu syvemmälle. Samalla se aloittaa samanlaisen kierron kuin keväällä. Tällöin päällysvesi ja alusvesi sekoittuvat perusteellisesti ja alusvesi hapettuu. Sekoittumista kutsutaan syystäyskierroksi. Tuulet edesauttavat kiertoa sekoittamalla vettä. Syystäyskierron pituus on noin 1-3 kk järvestä ja sääoloista riippuen. Kierto jatkuu kunnes järvi saa jääpeitteen. (Jos syyskelit ovat viileitä, mutta esim. yöpakkaset puuttuvat, voi järvi jäähtyä alle 4-asteiseksi ennen jäätymistään.)

Kerrostuneisuudella on suuri merkitys järvelle, koska sen aikana alusvesi on eristettynä päällysvedestä ja ilmakehästä. Alusvesi ei saa lisää happea ilmakehästä eikä päällysvedestä. Alusveden ravinteet eivät myöskään pääse tekemisiin päällysveden eikä sen tuottajien kanssa. Alusveteen vajoaa myös päällysvedestä kaikki hajoava aines, joten hajotustoiminta on siellä voimakasta. Hajotustoiminta kuluttaa happea, minkä seurauksena vapautuu ravinteita. Jos pohjan läheiseen veteen kerrostuu paljon happea kuluttavaa ainesta, voi seurauksena olla täydellinen happikato.

Täyskierroissa päällys- ja alusvesi sekoittuvat ja alusvesi pääsee kosketuksiin ilmakehän hapen kanssa. Alusvesi saa täydennystä kesän tai talven aikana tulleeseen happivajeeseen. Samalla alusveteen hajotuksen tai hapettomuuden kautta vapautuneet ravinteet pääsevät päällysveteen tuottajien käyttöön.

Lämpötilakerrostumisen lisäksi järvi voi kerrostua kemiallisesti. Hapettomissa oloissa vapautuneet tai ulkoisen kuormituksen vuoksi järveen päässeet vesiliukoiset ravinteet muuttavat veden tiheyttä. Vedestä tulee painavampaa kuin puhtaasta vedestä. Tällöin 4- asteinen puhdas vesi ”kelluu” tiheämmän 4-asteisen veden päällä. Jos tiheyserot ovat tarpeeksi suuret, ei ravinnepitoinen vesi nousekaan täyskiertojen mukaan, vaan pysyy pohjalla kierron ajan. Alusvesi ei saakaan happitäydennystä pinnalta, vaan jää hapettomaksi. Päällysvedestä vajoaa kuitenkin happea kuluttavaa ainesta alusveteen, jolloin alusveden hapettomuus ja ravinteiden vapautuminen vain lisääntyy. Alusvesi joutuu oravanpyörään, jossa se itse lisää tiheyttään ja siten pysymistään pohjalla. Oravanpyörästä pääseminen edellyttää kuormituksen pienentymistä ja happitilanteen parantumista.

Evon järvityypit ”Järven valuma-alue vaikuttaa järven ominaisuuksiin”
Evon humuspitoiset metsäjärvet
Suurin osa Evon järvistä on tummavetisiä. Veden värin aiheuttavat humusaineet, jotka ovat pääosin pitkälle hajonnutta kasviperäistä ainesta. Humus kulkeutuu vesistöihin valuma-alueen soilta ja havumetsistä, etenkin jos ne ovat ojitettuja. Veden ruskean värin vuoksi järvien valaistusolosuhteissa, lämpötilakerrostumisessa, harppauskerroksessa ja päällysveden paksuudessa tapahtuu muutoksia, jotka vaikuttavat edelleen järvien kemiallisiin ja biologisiin tapahtumiin. 

Tumma vesi sitoo tehokkaammin auringonsäteitä ja lämpiää siksi nopeammin. Siten se myös kerrostuu keväällä nopeammin. Harppauskerrokselle tulee selkeät rajat, koska pintaveden ja alusveden lämpötilaeroista tulee suuret. Tummassa vedessä valo ei pääse tunkeutumaan, niin syvälle kuin kirkkaassa vedessä, joten tuottava kerros jää ohuemmaksi.

Humus sitoo tehokkaasti ioneja. Se muodostaa kestäviä yhdisteitä raskasmetallien (Al, Cu, Fe) kanssa sekä poistaa biologisesta kierrosta mm. fosforia. Humuksessa olevat heikot hapot happamoittavat vettä, mutta toisaalta humuksessa olevat emäksiset ryhmät toimivat puskureina. Vahva kerrostuneisuus estää hapen liukenemisen alusveteen. Pohjaan vajoava hajoava aines kuluttaa runsaasti happea, joten alusvesi voi muuttua hapettomaksi keskellä kesää, vaikka päällysvedessä tuotettaisiin happea. Tehokas tuotanto päällysvedessä voi kuluttaa siitä kaikki ravinteet loppuun. Happipitoisuuden laskiessa pohjasta liukenee ravinteita, kuten fosforia, mutta se ei pääse päällysveteen tuottavan kerroksen käyttöön. Koska uusia ravinteita ei tule kerrostuneisuuden vuoksi päällysveteen, kuolevat tuottajat ja vajoavat pohjaan sitomansa ravinteet mukanaan lisäten edelleen alusveden ravinnepitoisuutta. Näin humusvedet ovat monesti niukkatuottoisia vaikka kokonaisravinnepitoisuudet edellyttäisivät parempaa tuottoa.(Ilmavirta) (tässä tapauksessa tarkoitetaan varmaankin leviä+happea, mikrobisilmukan ansiostahan kalatuotto voi olla kaikesta huolimatta sama kuin kirkkaassa ja yhtä ravinteikkaassa järvessä?)

Humuspitoisuus vaikuttaa selkeästi myös järvien lajistoihin, energiankäyttöön ja ravinteiden kiertoon. Humuspitoisissa vesissä on tavallisesti suuri lajimäärä, pienehkö yksilömäärä ja suuret vaihtelut syvyys- ja vaakatasolla sekä ajallisesti. Humusvedet kestävät hyvin ulkoisia olosuhteiden muutoksia. Jos muutoksia tapahtuu, ovat ne usein huomattavia. Esimerkiksi tummissa vesissä humusaineen sisältämät emäksiset ryhmät toimivat puskureina happamoitumista vastaan. Siksi pitkään kestäneen kuormituksen huomaa humusvesissä vasta sitten kun ne yht’äkkiä happamoituvat.

Perinteinen ravintoketju alkaa tuottajista, siirtyen kuluttajiin ja lopulta hajottajiin. Tuottajia ovat vihreät kasvit ja levät, jotka tarvitsevat mm. valoa yhteyttämiseen. Niitä syövät kuluttajat esim. eläinplankton ja kalanpoikaset, jotka päätyvät isompien kalojen ravinnoksi ja sitä kautta ravintoketjun huipulle. Kuollessaan kuluttajat ja tuottajat joutuvat hajottajien käsittelyyn, jossa vapautuu ravinteita takaisin tuottajien käyttöön. Humuspitoisissa vesissä toimii myös mikrobisilmukka eli ”vaihtoehtoinen ravintoketju”. Hajottajina toimivat bakteerit ja mikrobit päätyvät alkueläinten ravinnoksi. Eläinplankton syö alkueläimiä, mutta joutuu itse kalojen ravinnoksi. Mikrobisilmukassa ohitetaan perinteinen tuottaja-aste ja siirrytään hajottajista suoraan kuluttajiin.

Kaikissa vesissä toimii kumpikin ravintoketju, mutta veden ”ominaisuuksista” riippuu, kumpi ketju on tärkeämpi. Kirkkaissa vesissä valo tunkeutuu syvemmälle, jolloin valosta riippuvaista perustuotantoa tapahtuu korkeassa vesipatsaassa. Tummissa vesissä tuottava kerros on ohuempi, koska valo ei pääse kovinkaan syvälle. Tällöin mikrobeilla ja bakteereilla on suurempi merkitys järven ravintoketjuissa. Mikrobisilmukan ansiosta mm. kaloilla on enemmän ravintoa käytettävissään kuin mitä kasvien ja kasviplanktonin tuotanto edellyttää. Näin monissa humusjärvissä kalatuotto saattaa olla hyvinkin suurta, vaikka kasviplanktonin määrä olisi pieni.

Vaikka ravintoketju voi toimia tehokkaasti kasviplanktonin ja levien vähäisestä määrästä huolimatta, tarvitaan niitä silti. Mikrobit tuottavat vain seuraavien asteiden tarvitseman ravinnon mutta eivät happea. Normaalioloissa hapentuotanto ei onnistu ilman leviä ja kasviplanktonia. Humusvesissä kasviplanktonin ja levien pienen määrän ja vähäisen valaistuksen vuoksi happea syntyy melko niukasti, mikä edesauttaa hapettomuuden syntyä.

Tehtäviä ja toimintaa
Luokka suuntaa matkansa Horkkajärven (tai joku muu, tähän lista puhtaista humusjärvistä) rantaan. Mitataan järvestä näkösyvyys, lämpötila (kerrostuneisuus tai pintavesi) sekä otetaan kirkkaaseen pulloon (ja oikeaan vesinäytepulloon) näytteet. Kirkasta pulloa tarkastellaan luokan voimin. Haistellaan näytettä, katsotaan onko siinä irtohiukkasia jne. Pohditaan onko vesi likaista, koska se on värillistä. Pohditaan mitä ruskea väri vedessä on ja mistä se tulee. Pohditaan mitä veden ruskea väri eli humus voi ja aiheuttaa eri eliöille.

(Jos mahdollista haetaan näyte myös kirkkaasta, mutta kuormitetusta (tätä ei kerrota oppilaille etukäteen) vesistöstä. Vesinäytepullot voi toimittaa etukäteen sovittuna esim. Lammin biologisen aseman laboratorioon analysoitavaksi. Pyydetään selvitys kumpi vesi sopii paremmin juotavaksi.)

Evon lähde- ja pohjavesijärvet
Evolta löytyy joitakin lähdejärviä (Karvalammi, Syrjänalunen). Ne sijaitsevat harju- ja soramaastossa ja saavat vetensä järven pohjalla olevista lähteistä tai suoraan pohjavedestä. Lähdejärvet voivat saada vetensä myös valuma-alueella olevista lähteistä. Tyypillistä lähdejärville on kirkas vesi sekä kesällä viileä ja talvella lämmin vesi. Pohjavesi/lähdevesi on aina noin 4-asteista. Lähdejärvet kerrostuvat muiden järvien tapaan, mutta niissä kerrostuminen ei ole niin vahvaa kuin ”tavallisessa” järvessä jatkuvasti purkautuvan kylmän pohjaveden vuoksi. Pohjavesi on usein vähähappista tai kokonaan hapetonta. Lähdejärvien vesi voikin kirkkaudestaan huolimatta olla hyvinkin hapetonta. (Viileään veteen liukenee enemmän happea...)

Keskimääräiset vesiarvot 
Väri 0-30mgPt/l
pH ~6
lämpötila talvella noin 4 astetta pintaan asti, kerrostuminen heikompaa (Lämpimämmän veden vuoksi heikommat jäät kuin normaaleissa järvissä), kesällä viileämpää kuin muissa järvissä
Happi: hapetonta tai vähähappista, vaikka viileää

Evon sadevesijärvet = suotojärvet 
Suotojärvet ja sadevesijärvet saavat suurimman osan vesistään sateesta tai pintavaluntana valuma-alueeltaan. Vesi voi suodattua myös maakerrosten (esim. turve) läpi järveen. Evolla tällaisia järviä ovat mm. tummavetinen Horkkajärvi ja kirkasvetinen Valkea Mustajärvi. Järvet ovat tyypillisesti happamia ja usein myös humuspitoisia, jos valuma-alue on soista. Sadevesijärvien puskurirointikyky on usein heikko, koska sadevesi on heikosti puskuroitua ja siksi ne happamoituvatkin helposti. Erityisesti harju- ja soramaastossa tai kallioalueilla sijaitsevat suotojärvet ovat happamoitumisvaarassa, koska järven valuma-alueelta ei liukene puskuroivia aineita. Harjualueiden järvet voivat olla hyvinkin kirkasvetisiä. Suovaltaisilla alueilla suotojärvet ovat usein tummavetisiä ja humuspitoisia. Ne voivat olla happamia, mutta silti hyvin puskuroituja suuren humuspitoisuuden vuoksi.

Kartalta suotojärvet löytää helpoimmin etsimällä tulo-ojattomia tai –joettomia järviä. Laskuojakin voi puuttua, mutta se ei ole varma suotojärven tunnusmerkki. Kartasta katsomalla ei voi erottaa suoto- ja lähdejärveä toisistaan, joten paikalla on syytä käydä, jos haluaa varmistaa järvityypin. Harjualueilla on monesti suppajärviä (suppiin syntyneitä järviä), jotka ovat syntyneet jääkauden lopulla. Ne ovat usein suoto- tai sadevesijärviä.

Jos järvellä on laskuoja, ovat kalat todennäköisesti nousseet sitä pitkin alemmista vesistöistä. Jos järvellä ei ole laskuojaa, on se voinut kasvaa umpeen, jolloin näyttää siltä etteivät kalat ole päässeet sinne uimalla. Evolla ojien umpeenkasvu lienee melko yleistä. Ainakin järvien ympärillä on pitkiä ja kapeita soita, joiden voisi olettaa olleen joskus puroja tai ojia. Evolla on myös mahdollista, että kalat ovat ihmisten istuttamia. Evon alueella on ollut aikoinaan hyvin vilkasta kalataloustoimintaa, jolloin alueen järviin on istutettu kaikenlaisia kalalajeja. Ennen vanhaan mm. särki oli tärkeä talouskala ja sen istuttamisesta uusiin vesiin saattoi saada jopa kunniamerkin. Nykyisin kaikenlainen kalojen siirtäminen ja istuttaminen vesistöstä toiseen on luvanvaraista. 

Keskimääräiset vesiarvot 
Väri 50-100 ja ylikin mgPt/l
pH 5-6, riippuen onko hapan ja humuspitoinen vai vain humuspitoinen
lämpötila kerrostuu ”normaalisti”, talvella pohja noin 4-asteista ja pinta 0.
Kesällä pinnassa 15-20 astetta, pohjassa noin 4.
Happi: hapetonta, etenkin jos kevätkierto jää lyhyeksi, tai vähähappista (orgaaninen aines kuluttaa paljon happea, vähän yhteytystä...)

Tehtäviä ja toimintaa
Tarkastellaan Evon alueen karttaa. Etsitään järviä, joilla ei ole lainkaan tulo-ojia. Pohditaan mistä ne ovat saaneet tai saavat vetensä. Jos järvissä on kaloja, miten ne ovat sinne päässeet?

Evon happamat järvet ja happamoituminen
Monet Evon järvet ovat olleet luonnostaankin happamia. Happamuuden aiheuttajia ovat soilta tulevat humusvedet, happamilta havupuumailta valuvat vedet sekä sadevesi. Happamoitumista tapahtuu sekä luontaisesti että ihmistoiminnan aiheuttamana. Evon järvien luontaista hidasta happamoitumista ovat edistäneet ihmisten aiheuttamat ilmaperäinen hapan laskeuma sekä suo- ja metsäojien tuomat happamat valumavedet.

Monet Evon humusjärvistä ovat happamia, mutta Evolta löytyy myös täysin humuksettomia eli kirkkaita järviä, joiden vesi on hapanta. 

Ilmaperäinen hapan laskeuma syntyy, kun liikenteen tai teollisuuden rikkioksidi (SOx)- ja typpioksidipäästöt (NOx) reagoivat ilman kosteuden kanssa. Ammoniakkia pidetään myös mahdollisena happamoittavana yhdisteenä. Oksideista muodostuu veden kanssa happoja, jotka tulevat sateen mukana alas maaperään ja vesistöihin. Hapan sade vaurioittaa mm. neulasten vahakerrosta sekä puiden juuria. Lisäksi puiden vastustuskyky tauteja ja tuholaisia vastaan heikkenee. Maaperä happamoituu, jolloin ravinteet ja haitalliset metallit (mm. alumiini) muuttuvat liukoiseen muotoon ja huuhtoutuvat puiden ulottuvilta vesistöihin. Happamoitumisen edetessä puiden kasvu hidastuu ja metsä voi kuolla kokonaan. Maaperän eliöstö köyhtyy ja hapan maaperä voi happamoittaa myös pohjaveden.

Suo- ja metsäojitusten aiheuttama kuormitus on pääosin humusta ja orgaanisia happoja. Kuormitus on yleensä pienempää kuin laskeuman aiheuttama, mutta voi silti olla paikallisesti merkittäväkin happamoitumisen syy. 

Vesistöt ja maaperä kestävät tiettyyn pisteeseen asti happamoitumista. Kuormituksen jatkuessa pitkään pienenee niiden kyky puskuroida happojen vaikutusta. Kun hapan kuorma ylittää vesistön puskurikyvyn eli alkaliniteetin, happamoituu vesistö nopeasti. Happamalle vedelle herkimpiä eliöitä ovat simpukat, kotilot ja ravut. Kaloista herkimpiä ovat lohi- ja särkikalat. Etenkin kalojen mäti ja poikaset ovat hyvin herkkiä happamuuden suhteen. Kasvit ja levät vähenevät ja lajistot muuttuvat happamoitumisen edetessä.

Happamuus on monesti eliöille pienempi haitta kuin sen aiheuttamat reaktiot veden kemiassa. Happamissa oloissa mm. alumiini ja raskasmetallit muuttuvat kaloille haitalliseen liukoiseen muotoon. Jos vesi on hapanta, ei veteen synny tarpeeksi kalsiumkarbonaattia (kalkkia), joka on mm. simpukoiden ja rapujen aineenvaihdunnalle tärkeää. 

Rahkasammal pitää happamista ja se saattaakin täyttää järven happamoitumisen edetessä, jolloin koko järvi saattaa umpeenkasvaa suoksi. Nuorimpien kalavuosiluokkien puuttuminen vähentää kilpailua ravinnosta, jolloin vanhempien happamuutta paremmin kestävien kalojen kasvu nopeutuu. Järvestä saa isoja kaloja, kunnes ne lopulta loppuvat kokonaan. Rahkasammal ja muut happamuutta sietävät lajit lisääntyvät muiden lajien väistyessä. Vesi kirkastuu, kun levät ja kasviplankton kuolevat. Humuspitoisissa vesissä veden kirkastuminen kasvattaa auringonvaloa hyödyntävien eliöiden osuutta lajistossa, jossa ne ovat yleensä vähemmistönä.

Happamoituminen lisääntyi huomattavasti 1960-luvulla, kun teollisuuden päästöt lähtivät kasvuun, mutta niiden puhdistusmenetelmät olivat vielä kehittymättä. Koska happamoituminen on melko hidas prosessi, havahduttiin tilanteeseen vasta 1970-luvun lopussa, jolloin tutkimuksilla oli osoitettu päästöjen aiheuttavan happamoitumista. Happamoituminen vaikutti moneen maahan, koska päästöt kulkeutuvat helposti ilmavirtojen mukana maiden rajojen yli. Erityisesti happamoituminen vaikutti Suomeen, Ruotsiin ja Norjaan, joiden ympäristö on heikommin puskuroitu ja sietää hapanta laskeumaa heikommin kuin muualla Euroopassa.

Suomessa happamoitui arviolta 5000 järveä. Happamoituminen vaurioitti noin 2200-4400 kalakantaa. Näistä suurin osa oli pienten metsäjärvien särki- ja ahvenkantoja. Evolla on tutkimuksin todettu särkikannan kadonneen ja ahvenkannan heikenneen ainakin muutamasta järvestä.

1980-luvulla päästöjen vähentämiseksi tehtiin kansainvälisiä sopimuksia. Rikkipäästöt vähenivät 60% vuosina 1980-2000. Typen oksidien ja ammoniakin päästöt pienenivät jonkin verran. Päästöjen vähenemisen ansiosta etenkin rikkilaskeuma on pienentynyt selvästi Suomessa ja muualla. 1990-luvulla järvissä on happamoittavien rikkiyhdisteiden määrä laskenut ja veden puskurikyky eli alkaliniteetti noussut. Happamoituneet järvet ovat nykyään vesikemiallisesti elpymässsä. Nopeinta toipuminen on ollut Etelä-Suomessa, jossa kuormitus ja sen vähentyminen oli suurinta.

Vedenlaadun parantuessa on happamoitumisesta kärsinyt vesieliöstökin toipumassa. Ahvenkannat ovat elpyneet, mikä näkyy onnistuneina lisääntymisinä, poikasina ja hidastuneena kasvunopeutena. Särkikantojen toipuminen voi kestää pidempään, koska ne ovat herkempiä happamuudelle ja nopeammin elpynyt ahvenkanta saattaa pitää särkien lisääntymisen kurissa. Järvistä kokonaan kadonneita kalalajeja ei saada takaisin ilman istutuksia. Alkuperäinen pohjaeläinlajisto on myöskin palautumassa. Herkimpien lajien paluu voi kuitenkin viedä vuosia, jopa kauemmin kuin mitä happamoitumiseen meni.

Happamoituneita vesistöjä voidaan auttaa tilapäisesti kalkituksella. Hoidon tavoitteena on turvata vesistön kala- ja rapukanta. Kalkki nostaa veden pH:ta ja alkaliniteettia ja parantaa siten veden kemiallista laatua. Kalkituksen vaikutusaika riippuu vesistön viipymästä ja toimenpide joudutaan uusimaan säännöllisesti, jos happokuormitusta ei saada vähennettyä. 

Evolla on tehty erilaisia happamoitumis- ja kalkitsemiskokeita 1970-kuvun lopulta lähtien. Tutkimuksissa on selvitetty happamoitumiskehitystä, kartoitettu alueen vedenlaatua, kokeiltu happamuuden ja sen torjuntaan käytettävän kalkituksen vaikutuksia eliöyhteisöihin ja kokonaisiin järviekosysteemeihin. Tutkimusjärviä ovat olleet mm. Iso Valkjärvi, Karhujärvi, Haarajärven Valkjärvi, Nimetön, Horkkajärvi, Mekkojärvi, Pussijärvi ja Vähä Valkjärvi. Erikoisin ja näkyvin tutkimus on ollut Opiston Valkjärven eli Iso Valkjärven jakaminen muovilla kahdeksi eri altaaksi. Toinen puoli kalkittiin ja toinen toimi vertailualueena.

Hautajärvi - Karvalammi, veden suodattuminen harjun läpi, pintavedestä pohjavettä
Hauta/Hautjärvi on tumma ja humuspitoinen järvi. Sen tulo-ojat tuovat valuma-alueelta humusta ja ravinteita, jotka pitävät järven rehevähkönä?. Hautajärvi laskee pieneen lampeen, jossa ei ole laskuojaa. Lammesta vesi imeytyy pohjan läpi soraharjuun. Harjun toisella puolella hieman lampea alempana on Karvalammi-niminen järvi. Karvalammin Hautajärven puoleisella rannalla on lukuisia lähteitä, joista virtaa kylmää ja kirkasta vettä Karvalammiin. Lähteiden vesi on osaksi peräisin Hautajärvestä ja sen lammesta. Vesi virtaa harjun läpi puhdistuen samalla. Harjun sora sitoo humusta ja muuta kiintoainesta itseensä, mutta päästää puhtaan veden läpi. Soraharju toimii suurena ”suodattimena”. 

Tehtäviä ja toimintaa
Tehdään retki Hautajärvelle ja Karvalammille. Otetaan kummastakin järvestä näytteet kirkkaisiin pulloihin sekä mitataan vesien lämpötilat. Vertaillaan pullossa olevia vesiä. Pohditaan miten vesi on puhdistunut ja viilennyt siirtyessään Hautajärvestä Karvalammiin.

Koululla voidaan havainnollistaa ilmiötä tekemällä erilaisia suodatuskokeita. Otetaan vettä, johon on sekoitettu esim. multaa. Kaadetaan vettä pelkän siivilän, erilaisten maalajien, pumpulin, suodatinpaperin, turpeen yms. läpi. Miten multavesi suodattuu ”suodattimien” läpi? Puhdistuuko matkalla vai pysyykö samanlaisena? Mikä suodatin toimi parhaiten, mikä huonoiten? Mihin saatuja tietoja voisi soveltaa tai on jo sovellettu?

Mitä järvestä voi päätellä muutamalla helpolla kokeella?
vesinäytteenotto, vinkkejä ”taviksille”, pH, näkösyvyys, lämpötila, väri, haju, maku

Ensimmäisenä järvestä ja sen valuma-alueesta tehdään yleiskuvaus. Valuma-aluetta voidaan tarkastella myös kartalta. Kirjataan ylös kuvaus järven rannoista. Onko niiltä kaadettu puita, onko jätetty suojakaistat? Onko ojitettua maastoa, rakennettua (taloja yms.), peltoa? Onko rantavyöhykkeessä kasveja, mitä lajeja ja määrät? Rannan kuluneisuus, onko ympärillä teitä, polkuja? Järven valuma-alueelta tuleva vesi vaikuttaa suuresti järviveden tilaan. Selvittämällä valuma-alueen tila voidaan päätellä melko paljon järvivedestä. Esimerkiksi ojitetulta valuma-alueelta voi tulla runsaasti humusta ja muuta kiintoainetta järveen. Ne voivat värjätä veden, pienentää näkösyvyyttä, aiheuttaa pohjan liettymistä ja hapettomutta.

Apteekista saa pH-paperia, jolla näkee veden pH-arvon. pH:n voi mitata myös pH-mittarilla, jos sellainen on. Tarkkailemalla pH:ta sekä eläimistön ja kasvillisuuden muutoksia voidaan seurata happamoitumisen kehitystä tai siitä toipumista. Säännöllisellä tulo-ojien, järven ja laskuojien tarkkailulla voi selvittää mm. sulamisvesien tai sateiden vaikutusta vesistöön. pH-lukemaan voi lisäksi vaikuttaa voimakas yhteytys. Etenkin rehevien järvien pintavesissä yhteyttäjät voivat kulutttaa vedestä kaiken hiilidioksidin (muodostaa hiiliHAPPOa), jolloin veden pH voi nousta yli 8:n.

Lämpötila kertoo kerrostuneisuudesta, jos lämpötila mitataan järven syvänteeltä esim. metrin välein pinnasta pohjaan. Jos järvi pysyy kesällä muita järviä viileämpänä ja talvella muita lämpimämpänä, on se todennäköisesti lähdejärvi. Vesistöjä voidaan kuormittaa myös lämmöllä. Monien tehtaiden ja laitosten lauhdevedet päästetään monesti jäähdyttämättöminä vesistöihin. Lämmin vesi haittaa kylmän veden lajeja sekä hidastaa järven jäähtymistä ja jääkannen syntymistä. Kesällä vesi voi lämmetä liiaksi ja vaikeuttaa kalojen ja muiden vesieläinten elämää.

Näkösyvyyden voi mitata valkoisella levyllä, joka lasketaan vaakatasossa veteen. Syvyys, jossa levy katoaa näkyvistä, on järven näkösyvyys. Järven tuottava kerros on noin 2 kertaa näkösyvyyden paksuinen. Näkösyvyyteen vaikuttavat veteen liuenneet tai siinä olevat aineet, kuten savi, hiekka, levät tai humus. Näkösyvyys vaihtelee vuodenaikojen mukaan. Talvella se on yleensä suurempi kuin kesällä, koska talvella ei ole esim. leviä. Keväällä sulamisvedet saattavat samentaa vettä ja pienentää näkösyvyyttä. Karuissa vesissä näkösyvyys on yleensä suurempi kuin rehevissä tai humuspitoisissa vesissä. Parhaimmillaan näkösyvyys voi olla useita metrejä ja huonoimmillaan vain muutamia senttejä.

Virallisessa vesinäytteenotossa veden väri mitataan erillisellä laitteistolla, jolla saadaan tulokseksi vertailukelpoinen luku. Koska välineistöä ei ole kaikilla, ei värianalyysimenetelmään paneuduta enempää. Tässä yhteydessä veden värillä tarkoitetaan veden väriä ja voimakkuutta ilman erillisiä lukuarvoja suoraan näytepullosta katsottuna. Väri kertoo jonkin verran kuormituksesta. Jos vesi on läpikuultavaa ja ruskeaa, on siinä paljon humusta. Monet Evon järvistä ovat luonnostaan tummavetisiä soisen maaston vuoksi. Runsas humuskuormitus ojitetulta suoalueelta lisää mm. veden humuspitoisuutta, mutta se voi myös aiheuttaa rehevöitymistä ja kiintoainekuormitusta. Samalla näkösyvyys pienenee. Harmahtavaan veteen on päässyt savea tai savensekaista ainesta. Vaaleanruskea ja sameavetinen vesi on saanut jostain hienojakoista hiekkaa. Runsaiden sateiden aikana vesistöihin huuhtoutuu maalta paljon ainesta, joka voi muuttaa sen väriä tilapäisesti. Vihertävässä vedessä on paljon kasviplanktonia tai levää. Runsas levämäärä viittaa yleensä ravinnekuormitukseen. 

Hajut ja maut kertovat myöskin kuormituksesta sekä erilaisista päästöistä esim. öljy, lanta, urea, kloori jne. Haju voi myös kertoa pohjan hapettomuudesta. Jos vesi haisee selvästi rikille (kananmuna), on pohjassa hapettomat olosuhteet. Pohjalla oleva musta liete kertoo rikinhajun ohella hapettomuudesta. Metallinen maku viittaa myöskin ravinnekuormitukseen tai hapettomuuteen, jolloin pohjasta on vapautunut ravinteita.

Yleisimpien ranta- ja vesikasvien tunnistusta (kuvat, nimet, levinneisyys?)
kaisla, ruoko, korte, lumme, ulpukka, vesirutto, ärviä, lahnaruoho,

Pohjaeläinten ja plankterien tunnistusta
suurimmat, yleisimmät (nimi, kuva), (vesiperhoset, sudenkorento, surviaiset, siira, vesikirppu, hankajalkainen...)

Valuma-alueella tehdyt metsänparannustoimet vaikuttavat usein monin eri tavoin vesistöön. 
Puuntuoton parantamiseksi maata ja soita kuivataan ojittamalla. Maan kaivaminen vapauttaa ravinteita, kiintoainetta ja humusta, jotka huuhtoutuvat sadeveden mukana ojia pitkin vesistöön. Ravinteet rehevöittävät puroa. Kiintoaine ja humus tukkivat mm. kutusoraikoita. Humus saattaa alentaa veden pH:ta vaikeuttaen vesieliöiden elämää. 

Maa äestetään uusien taimien istutusta varten. Jos äestysurat tehdään rannan vastaisesti, muodostuu uria, joita pitkin sadevesi pääsee kuljettamaan ravinteita ja kiintoainetta kohti vesistöä. Avohakkuussa alueelle ei jää puita, joiden juuret sitoisivat maata. Sadevesi pääsee irrottamaan ja huuhtomaan maasta ravinteita ja kiintoainetta. Kiintoaine samentaa vettä, jolloin vesi imee enemmän auringonsäteitä ja lämpenee enemmän. Lämpimään veteen liukenee happea huonommin kuin viileään, joten pienten vesien eliöstö voi kärsiä hapenpuutteesta. Veteen huuhtoutuva ja siellä hajoava kiintoaines kuluttaa happea ja aiheuttaa siten happikatoa. Kiintoaine tukkii myös jokien soraikoita haitaten mm. taimenten lisääntymistä. Ravinteet edistävät vesistöjen rehevöitymistä ja leväkukintojen syntyä.

Metsiä on myös lannoitettu puutuoton parantamiseksi. Huonosti toteutetuissa lannoituksissa on ravinteista osa päässyt huuhtoutumaan vesistöön. Myös pelloilta huuhtoutuu ravinteita vesistöihin. Tämä kappale, tilanne Evolla, tapahtuuko?

Metsää voidaan hoitaa myös vesistöt huomioon ottaen. Puita kaadetaan, mutta maastoon jätetään siemenpuita. Puiden juuret sitovat maata ja ne tuottavat uusia taimia alueelle. Taimia syntyy joka vuosi, jolloin puusto on monipuolisempi kuin istutetussa metsässä. Aukeiden reunoille purojen ja jokien varrelle jätetään suojakaistat, jotka pidättävät valumavesistä kiintoainetta ja ravinteita. Myös äestyspaikoille jätetään suojakaistat ja äestys tehdään rannan suuntaisesti, jolloin vedet jäävät uriin ja imeytyvät maahan.

Järviaiheista toimintaa 
(kannattaa katsoa myös Luutajoen taimenpolun opetuspaketti)

Evon kalat
-tunnistus, kalastus,
-kalojen vaihtolämpöisyys, hakeutuminen sopivaan vesikerrokseen (kerrostuminen taas), vaellukset lämpötilojen mukaan, vuorokautiset ja vuodenaikaiset
-kylmän ja lämpimän veden kalat

Kalojen väri ja muoto
Ympäristöön sulautuminen on kaikille kaloille tärkeää vihollisilta suojautumiseksi tai saaliseläimiltä piiloutumiseksi. Värityksensä turvin moni kala piiloutuu lähes huomaamattomaksi ympäristöönsä. Kaloilla on tietty perusväritys, jonka voimakkuutta ja sävyjä ne voivat muuttaa ympäristön valoisuuden ja veden värin mukaan. Ahven on hyvä esimerkki kalojen ”värinvaihtokyvystä”. Tummasta vedestä nostettu ahven saattaa olla lähes musta, kun taas kirkkaasta vedestä nostettu kala on usein sinisävyinen. Kun kummankin kalan laittaa valkoiseen vesiastiaan, muuttuvat ne vaaleiksi ja lähes läpikuultaviksi muutamassa minuutissa.

Kalan muodosta voi päätellä kalan elintavoista, elinpaikasta ja ravinnosta ja sen hankintatavasta. Seuraavassa muutamia esimerkkejä, mitä kalasta voi päätellä. Toinen vaihtoehto on lukea kalakirjoista kalojen elintavoista ja ravinnosta ja selvittää mitkä ominaisuudet vahvistavat tiedon.

Hauki on virtaviivainen. Rintaeviä lukuunottamatta kaikki sen evät ovat ruumiin takaosassa. Väriltään se on usein vihertävä ja siinä on keltaisia raitoja tai laikkuja. Hauella on suuri suu, jossa on paljon teräviä hampaita. Hauki on peto, joka elelee kasvillisuuden suojissa. Se piileskelee suojaväriinsä luottaen kasvillisuudessa, josta se syöksyy nopeasti saaliskalansa kimppuun. Terävät hampaat varmistavat saaliin pysymisen suussa.

Salakka on solakka ja hopeanhohtoinen pienehkö kala. Salakka elää vesien pintakerroksessa kasvillisuuden ulkopuolella. Kiiltävä pinta heijastelee valoa samaan tapaan kuin veden pintakerros, joten petokalojen on vaikea havaita salakkaa. Monet 10-20 cm:n mittaiset kalat ovat parvikaloja. Ravintonaan salakka käyttää planktonia ja veden pintaan pudonneita hyönteisiä.

Lahna on korkea ja kapea kala. Nuorempana se on hopeanhohtoinen, mutta tummuu vanhemmiten. Lahnan hampaaton suu avatuu suureksi torveksi. Lahnan muoto sopii erinomaisesti uimiseen kasvillisuuden seassa. Lisäksi korkea ruumiinmuoto toimii hyvin suojana petoja vastaan, koska lahna ei mahdu niiden suuhun. Nuorempana lahnat liikkuvat muiden särkikalojen muodostamissa sekaparvissa. Vanhempina ne kulkevat harvemmissa parvissa tai yksinään. Ravintonsa lahna hankkii imuroimalla pehmeiltä pohjilta kaikenlaisia pohjaeläimiä (kotiloita, siiroja, matoja). Lahnalla on suussaan ns. nieluhampaat (myllynkivet), joilla se murskaa pohjaeläinten kitiinikuoret  helposti. Haukimaisia teräviä hampaita sillä ei ole.

Ahvenella on veden väristä riippuen sinertävä, vihreä tai ruskea pohjaväri, jossa on mustia raitoja. Selkäevässä, rintaevissä ja kiduskansissa on piikkejä. Suu on melko suuri ja siinä on karheat hampaat. Ahvenen ruumiinmuoto ei ole kaikkein virtaviivaisin. Iho ja suomut ovat kovia ja karkeita. Ahvenella on hyvä suojaväri, jota se käyttää piiloutuakseen vihollisiltaan, mutta myös saaliiltaan. Pääasiallisesti ahven syö pohjaeläimiä ja kalanpoikasia. Karheat hampaat soveltuvat kumpaankin. Ahvenella on melko paljon vihollisia, joita vastaan se on vuosien saatossa kehittänyt itselleen piikkejä ja kovan ihon. Ahvenen ruumiinmuoto viittaa enemmän pohjan tuntumassa makoiluun kuin ulappavesillä uimiseen.

Kiiski on kuin ahven pienoiskoossa. Sillä on vain enemmän piikkejä kuin ahvenella ja vaaleampi väritys. Lisäksi se erittää suojakseen limaa, joka luultavasti maistuu kalojen mielestä pahalta. Kiiski piilottelee pohjalla kivien koloissa. Sen kiiltävät silmät ovat sopeutuneet etsimään pimeästä ja pohjalta ravintoa. 

Mateella on leukansa alla viiksisäie, jolla se etsii pohjasta ravintoa. Suuri suu mahdollistaa lähes kaiken pohjalta löytyvän ravinnon syömisen. Monet mateet ovat sokeita, mutta se ei haittaa niitä paljoakaan, koska ne ovat muutenkin tottuneet liikkumaan pimeässä tunto- ja hajuaistinsa avulla. Made piilottelee pohjalla ruskeahkoon suojaväriinsä luottaen. Suojavärinsä turvin se voi päästä yllättämään myös saaliseläimiään. Mateen pitkulainen ja hieman käärmemäinen muoto mahdollistaa saaliin etsimisen kivien koloista ja muistaa ahtaista paikoista. nahkamainen iho, suomut surkastuneet pieniksi – miksi?-> joustaa, piilottelee, joten ei tarvitse suomujen ”suojaa”, aktiivinen silloin kun muut eivät, suojakeino sekin

Särjellä ei ole mitään erityisiä suojakeinoja vihollisiaan vastaan. Sillä on vaalea vatsa, hopeiset kyljet ja tumma selkä, joilla se sulautuu avoveteen kohtalaisesti. Särjen muoto ei ole niin sulava kuin salakalla, joten se on luultavasti salakkaa hitaampi uimari. Särjen suusta voi päätellä, ettei se ole mikään ahmatti, mutta muuta siitä on hankala päätellä. Särki, kuten monilla muukin särkikala, on tehokas lisääntyjä ja se saattaakin luottaa enemmän lisääntymistehoonsa kuin muihin keinoihin. Tuottamalla paljon poikasia voi kenties turvata jonkun yksilön selviämisen aikuiseksi asti.

Pohjaeläinnäytteenottoon on tehty useita erilaisia näytteenottimia, joita voi saada lainaksi esim. ympäristökeskuksilta. Näytteenotinta ei välttämättä tarvitse. Ottimesta näyte pudotetaan seulaan, jossa siitä huuhdotaan kaikkein pienijakoisin aines pois. Pohjaeläinnäytteen voi ottaa myös tiheäsilmäisellä haavilla, jossa sen voi myös seuloa puhtaammaksi. Puhtaimmat näytteet saadaan ottamalla pohjasta varovasti kiviä tai oksia ja huuhtomalla niistä eläimet näyteastiaan. Valuttamalla välillä näyteastiasta haavin kautta vettä pois, saa pienennettyä vesitilavuutta menettämättä eläimiä. Rannasta voidaan ottaa myös vesikasvikimppuja, joista samoin huuhtelemalla irtoaa erilaisia eläimiä. Kasvit voidaan ottaa myös mukaan ja tutkia tarkemmin luokassa.

Eläimet poimitaan pinsettien ja tarvittaessa suurennuslasin avulla petrimaljoille. Jo poimintavaiheessa eläimiä voi yrittää lajitella. Poiminnan jälkeen tutkitaan mitä näytteistä löytyi. Tunnistusoppaiden avulla voidaan tarkastella, mitkä eläimistä ovat jonkin ilma- tai maaeläimen kehitysvaiheita, mitkä ovat ”vakituisia” vesieläimiä ja mitkä petoja jne. Eläinten avulla voidaan päätellä melko paljon vedenlaadusta, koska tietyt lajit vaativat tietynlaista vettä. Oppaissa löytyy jonkin verran mainintoja ympäristövaatimuksista, joten lajien lisäksi mahdolliseen raporttiin voidaan kirjata myös arvio veden laadusta. Jos näytteitä otetaan useammasta paikasta, voidaan tuloksia vertailla.

Eläin- ja kasviplankton (humus- ym. järvien lajit)
Planktonilla on pienestä koostaan huolimatta suuri merkitys järven muille eliöille. Kasviplankton tuottaa veteen happea ja kuluttaa siitä ravinteita. Kasviplankton on tärkeä osa eläinplanktonin ravinnosta ja vaikuttaa siten koko järven ravintoketjun toimintaan ja rakenteeseen. Kasviplankton voi olla hankala tunnistaa vesinäytteestä sen pienen koon ja liikkumattomuuden vuoksi. Eläinplankton on helpompi tunnistaa mikroskoopin tai suurennuslasin avulla, koska se on kasviplanktonia hieman kookkaampaa ja se useimmiten liikkuu jollain tapaa. Eläinplankton muodostaa suuren osan kalanpoikasten ja kalojen ravinnosta.

Planktonnäytteen voi ottaa kasvillisuuden seasta rantavedestä. Lasipurkki on käytännöllinen väline, koska suurimmat planktoneläimet voi nähdä siitä suoraan. Luokassa näyte jaetaan ohueksi kerrokseksi petrimaljoille. Näytteen annetaan seisoa hetken, jotta veden liike rauhoittuu. Näytteen ”rauhoituttua” tarkastellaan sitä ensin suurennuslasilla, minkä jälkeen se voidaan siirtää mikroskoopin alle tarkasteluun. Jos käytössä on yksi tai vain muutama mikroskooppi, voidaan pienillä pipeteillä poimia suurennuslasilla havaittuja eläimiä erilliselle petrimaljalle, jota tarkastellaan mikroskoopin alla. Helpoimpia löydettäviä ja tunnistettavia ovat erilaiset vesikirput ja hankajalkaiset.

Vesikasvillisuus
Vesikasvit ovat tärkeitä järville ja niiden eliöille. Kasvit tuottavat veteen happea ja ottavat ravinteita vedestä. Kalanpoikaset hakeutuvat kasvien suojaan. Kasvien juuret sitovat järven pohjaa ja rantamaata ja estävät siten eroosiota. Pehmeälehtiset (myös kovempilehtiset kelpaavat) kasvit ovat kalojen ja pohjaeläinten ravintoa. Monet kalat laskevat mätinsä kasvien joukkoon. Kasveissa kiinni oleva mäti on irti pohjalietteestä ja kuoriutuvat poikaset pääsevät heti suojaan. 

Vesikasvit voidaan jakaa kuuteen ryhmään kasvutapansa perusteella. Uposlehtiset elävät kokonaan vedenpinnan alapuolella. Niiden lehdet ja varret ovat pehmeitä ja vesi tukee niitä. Kukat voivat nousta pinnan yläpuolelle. Kelluslehtisillä kasveilla juuret ovat järven pohjassa, mutta osa lehdistä kelluu pinnalla. Kelluslehtisten kasvien varret ovat uposlehtisten tapaan veden tukemia. Niilläkin juuret ovat kiinni pohjassa. Ilmaversoiset kasvit kohoavat vedestä. Niiden varsi pysyy pystyssä ilman veden tukea ja kiinnittynyt pohjaan juurien avulla. Pohjaversoiset kasvavat ruusukkeena pohjassa. Ne saattavat kasvattaa kukkavarren, joka nousee pintaan. Irtokellujat kelluvat irrallaan veden pinnassa. Ne ottavat ravinteensa suoraan vedestä. Irtokeijujat leijuvat vapaasti vedessä ja kulkevat erilaisten virtausten mukana paikasta toiseen. 

Kesän aikana kasvit varastoivat juurakkoihinsa sokeria. Syksyn tullessa useiden vesikasvien varret ja lehdet kuolevat, mutta juurakko pysyy hengissä. Keväällä juurakossa olevan sokerin avulla kasvi kasvattaa uudet lehdet ja varret. Järviruo’on ja monien muiden ilmaversoisten varresta varastoituvat juureen/juurakkoon kaikki ravinteet ja viherhiukkaset sekä kesällä tuotettu sokeri. Jäljelle jää vain eloton varsi, jonka tehtävänä on levittää siinä olevat siemenet tuulten mukana uusille kasvupaikoille. 

Vertailemalla juuria nähdään kuinka pysyviä kasvustoja eri kasvit muodostavat. Joillain kasveilla esim. vesirutolla on haarattomia ja yksittäisiä juuria, joilla se on löyhästi kiinni pohjassa. Vesirutto menee herkästi poikki, joten sen kappaleita saattaa leijua vedessä myrskyn jälkeen runsaasti. Koska se lisääntyy suvuttomasti pienestäkin palasta, johon se voi kasvattaa juuret, leviää se tehokkaasti. Järviruo’olla juuret ovat laajalle ulottuvia ja monihaaraisia. Ruo’ot kiinnittyvät pohjaan niin tiukasti, että ne lähtevät lauttoina, jos niitä yrittää irrottaa juurineen. Vesiruton ”juurettomuus” johtuu myös siitä, että se voi ottaa ravinteita lehtiensä kautta eikä siis välttämättä tarvitse juuria. 

Kasveista voi ottaa näytteitä tarkempia tutkimuksia varten. Vesikasvien etenkin upos- ja kelluslehtisten prässääminen ja kasvion teko niistä ei kannata, koska ne menevät kuivuessaan muodottomiksi. Rantakasveista sen sijaan saa jo prässättyä näytteet. Mikroskoopilla voi tehdä mielenkiintoisia löytöjä kasvien rakenteesta. Varren poikkileikkauksesta voi nähdä kanavat, joita pitkin mm. vesi kulkee kasvin varressa. lehdistä voi löytää reiät, joiden kautta kasvi luovuttaa happea ja ottaa hiilidioksidia.

Evon metsätyypit (veden suhteen)
Etsitään talous-, kuusi-, seka- ja mäntymetsää sekä erilaisia soita. Pohditaan miten vesi on vaikuttanut niiden syntyyn ja lajistoon (kasvit). Mitkä muut tekijät ovat vaikuttaneet ko. metsän syntyyn? (ravinteet, valo, ihminen)

Evon muut veden äärellä viihtyvät eläimet
Saukko, minkki, majava, sukeltajat (kuikka, uikut, kaakkuri, härkälintu), lokit, puolisukeltajat (sorsa, joutsen...) ja kahlaajat (kuovi, rantasipi...), sammakot. Miksi nämä eläimet vaativat vettä ympärilleen? Hankkivatko ravintonsa vedestä? Liittyykö vesi lisääntymiseen? Missä pesä sijaitsee veden suhteen?

Tehdään luontoretki järven rannalle. Mukaan otetaan kiikarit, muistiinpanovälineet, mittanauha sekä eläin- ja kasvioppaita. Havaitut eläimet, niiden käyttäytyminen, jäljet ja jätökset kirjataan muistiin. Jos oppaita ei ole mukana, voidaan esim. jäljet mitata, piirtää paperille ja tunnistaa luokassa. Keväällä ja syksyllä pääsee parhaiten näkemään muuttavia lintuja. Ensilumen satamisen jälkeen on helpoin havainnoida eläinten jälkiä. Muina vuodenaikoina jälkien tunnistus onnistuu myös, mutta se voi olla silloin hieman vaikeampaa, koska jälkien yksityiskohdat eivät välttämättä ole niin selkeitä. Majavien kaatamat puut, padot ja pesät on helppo havaita, vaikka itse majavia ei pääsikään näkemään.

Opetukseen ja tutkittavaksi sopivat järvet
Evo
Syrjänalunen – kirkas vesi, laavu, vieressä tummavetinen järvi, Hautajärvi-lähde
Pitkänniemenjärvi – laavu, linja-autolla 
Rahtijärvi – laituri, kämppä, linja-autolla
Valkea-Mustajärvi – kirkas, laavu, laituri tulossa?
Keskimmäinen Rautjärvi ? opiston palvelut lähellä, laituri
Horkkajärvi – syvät rannat, tumma vesi, linja-autolla,

(Lammin alueen muut järvet Ormajärvi, Pääjärvi
Oman alueen järvistä kannattaa kysyä kunnan ympäristösihteeriltä tai alueelliselta ympäristökeskuksesta.)

Sanasto

alusvesi 
järven pohjalla oleva vesi, joka on aina noin 4-asteista. 
bakteeri
alkeistumallinen pieneliö, (tässä tekstissä) osallistuu eloperäisen aineksen hajotustoimintaan. Maaperässä ja vesistöissä on useita erilaisia, ihmiselle sekä haitallisia että hyödyllisiä. Haitalliset aiheuttavat erilaisia tauteja ja pilaavat ruokia. Hyödyllisiä bakteereita ja mikrobeja käytetään mm. juuston ja eräiden maitotuotteiden valmistuksessa, jätevedenpuhdistuksessa jne.
detritus
hienojakoinen, osittain hajonnut (vedessä pohjaan kerrostuva) orgaaninen aines
emäs
pH yli 7, vetyioneja on vähemmän kuin hydroksidi-ioneja, nostaa veden pH:ta, useat pesuaineet ovat emäksisiä
hajottaja
eliö, joka hajoittaa kuolleita kasveja ja eläimiä saadakseen energiaa, monet bakteerit, sienet ja mikrobit toimivat hajottajina
hapan
pH alle 7, vetyioneja on enemmän kuin hydroksidi-ioneja, Suomen järvien pH on keskimäärin n. 6,5? eli lievästi hapan. Sitruuna on erittäin hapan. Sen pH on noin 3
happamoituminen
pH-arvon aleneminen, vetyionipitoisuuden nousu
happo
aine, joka tuottaa vesiliuokseen vetyioneja, tunnettuja esim. vahvat hapot kuten rikkihappo, typpihappo ja suolahappo, heikot muurahaishappo ja etikkahappo
happosade
happamien päästöjen laskeutuminen maahan sateen mukana
harppauskerros
lämpökerrostuneen järven vesikerros, jossa veden lämpötila laskee nopeasti pohjaa kohti mentäessä
humus
metsämailta ja soilta peräisin oleva tumma eloperäinen aines, joka värjää veden ruskeaksi, sisältää humushappoja
ioni
sähköisesti varautunut hiukkanen, monet aineet liukenevat veteen ioneina
kerrostuminen
järven vesi kerrostuu tiheyden mukaan siten, että painavin vesi on pohjalla ja kevyin pinnassa. Veden tiheyden määrittää yleensä lämpötila. Lisäksi vesi voi kerrostua kemiallisesti siihen liuenneiden suolojen vuoksi.
liettyminen
järven (tai puron) pohjalle kertyy kiintoainetta. Järvessä kiintoaine on löyhänä kerroksena kiinteämmän pohjan päällä ja se saattaa pöllähtää pienimmästäkin liikkeestä isolle alalle samentaen veden hetkellisesti.
mikrobi
pieneliö, yhdestä tai muutamasta solusta koostuva eliö, osallistuu hajotustoimintaan
neutraali
pH 7, ei hapan eikä emäksinen, vetyioneja ja hydroksidi-ioneja on yhtä paljon
näkösyvyys
syvyys, jossa valkoinen mittauslevy (virallinen nimi secchi-levy) katoaa näkyvistä veteen laskettaessa, näkösyvyyteen vaikuttaa mm. humuspitoisuus, levät, savisamennus. Järven tuottava kerros (kerros, jonne tulee vielä vähintään 1% pinnalle tulevasta valosta) on noin 2 kertaa näkösyvyyden paksuinen.
orgaaninen
eloperäinen, elävästä aineksesta lähtöisin, sisältää mm. hiiltä
pH
pH-luku ilmaisee nesteen happamuuden. Neutraalia eli ei hapanta eikä emäksistä kuvaa luku 7, esim. tislattu (puhdas) vesi. Valtaosa suurista järvistä on vedeltään neutraaleja. Mitä pienempi luku sitä happamampi aine on. Humuspitoisten lampien ja purojen veden pH on tavallisesti 5-6,5, jolloin ne ovat lievästi happamia. Jos veden pH on pysyvästi alle 5, ei useimpien kalojen lisääntyminen enää onnistu. Emäksisten aineiden pH-luku on yli 7. Rehevien järvien vesi on usein lievästi emäksistä, niiden pH on noin 8.
plankton, plankteri
vapaassa vedessä keijuvia, virtausten mukana ajautuvia, pieniä kasveja, eläimiä tai mikrobeja
pintavalunta
maan päällä tapahtuva veden kulkeutuminen vesistöön, vesi joka ei ehdi imeytyä maahan ennen valumistaan vesistöön
puskurointikyky eli alkaliniteetti. 
Vesistön kyky vastustaa siihen kohdistunutta hapanta kuormitusta. Vedessä olevat kalsium ym. ionit neutraloivat happoja, joten vesi ei happamoidu heti happaman kuormituksen jälkeen. Kun puskuriaineet on käytetty loppuun, ei hapanta kuormitusta saada neutraloitua, jolloin järvi happamoituu.
Päällysvesi
järven pintakerros, harppauskerroksen yläpuolella oleva vesi, tuottava kerros
ravinne
kasvuun tarvittava aine. Kasveille tärkeimpiä ovat typpi, fosfori ja kalium.
Ravintoketju
energian ja aineen kierto eliöstä toiseen. Alkaa yhteyttävistä kasveista (tuottaja), jatkuu kasvinsyöjillä (1. asteen kuluttaja), lihansyöjillä (2., 3. tai 4. asteen kuluttaja) ja päättyy hajottajiin.
Rikkioksidi 
rikin palaessa syntyvä kaasu, SO, SO2, SO3
typpioksidi
rikin palaessa syntyvä kaasu, NO2, NO3
täyskierto
järven koko vesimassa kiertää, lämpökerrostuneisuus purkautuu veden jäähtyessä tai lämmetessä noin 4-asteiseksi
valuma-alue
vedenjakajien (korkeat mäet, harjut ym.) rajaama alue, jolta vedet valuvat vesistöön

Lisätietoa (katso myös taimenpolun linkkivinkit)
http://www.wwf.fi, WWF:n sivusto, http://www.wwf.fi/www/uploads/pdf/wwfnw_jarvet_B_2.pdf (valmiit ja hyvät lomakkeet järvi- ja purohavainnointiin)
http://www.ymparisto.fi, Ympäristöhallinnon sivusto